Skip to content
Call Us Today! 212-533-4646 | MON-FRI 12PM - 4PM (EST)
DONATE
SUBSCRIBE
Search for:
About Us
Publications
FAQ
Annual Report 2023
Annual Report 2022
Annual Report 2021
Initiatives
Advocate
Educate
Cultivate
Care
News
Newsletters
Sign Up For Our Newsletter
Join UNWLA
Become a Member
Volunteer With Us
Donate to UNWLA
Members Portal
Calendar
Shop to Support Ukraine
Search for:
Print
Print Page
Download
Download Page
Download Right Page
Open
1
2-3
4-5
6-7
8-9
10-11
12-13
14-15
16-17
18-19
20-21
22-23
24-25
26-27
28-29
30-31
32-33
34-35
36
Яка ваша думка? Обмін думок між нашими читач ками. й редакцією зустрів прихиль ний відгук. Тому й продовжуємо його, притягаючи до відповіді ча сом і авторів .нарисів і статтей, що в нас появляються. Чи є причина до образи? А тепер дозволите, що я торкнуся однієї справи, що є для мене й заінте ресованих однаково прикра. Це е на рис Софії Парфанович „Дженні купає немовля" в нашому журналі. У нашо му Відділі є кілька тут народжених молодих жінок, що ним дуже діткне- ні. Чому, кажуть вони, редакція його помістила? Цей насміх над тут наро дженими прикро вражає і може від штовхнути їх від співпраці. А вони з таким щирим серцем віднеслись до но воприбулих... Пресова референтка Редакція переслала мені уривок із листа і прохала мене, щоб я на нього відповіла. Постараюсь це зробити, хоч це проти 'моїх зви чаїв: не дискутую ніколи з чита чами ані з критиками.. Вважаю, що кожен має право писати про жит тя, так як його (бачить. Коли йому це не подобається, може засісти до стола й написати інакше. Бо ні коли одна річ, вже не кажу літера турна картина не може задоволити всіх. Кожен сприймає її на свій лад і писати так, щоб усіх задово лити — дуже важко, а то й немож- навіть перевів дискусію з батьком на тему казки про те, „Чому у сло на такий довгий ніс“ — кажучи, що він читав уже те саме в книжні казок „того пана, знаєш, тату, що називається так як рибка — ну, Піклінґ, ні, Кіплінґ — лиш там бу ло трохи інакше..." А мій чоловік читає також „На ше Життя “ і таки, мабуть, цінить журнал. Хоч часом щось бурчить під носом („Нащо то тим кобітам окремої газети? Даремна витрата енергії!"), але останньо, сам, із власної їнїціятиви й, що важніше, з власної калитки, заплатив перед плату за „Наше Життя". Знаєте кращий приклад при знання? Ось і один з успіхів „Мі сяця Преси". Може й у вас дома він міг би трапитися? Рута ливо. Тож різні люди пишуть про ті самі справи з різних аспектів і поглядів. Не можна також писати все про приємні справи, що не ставлять ніяких проблем, бо така література нудна й нецікава. Те пер до моєї „Дженні“. Не знаю, що тут народжених читачок мало б образити в поста тях змальованих там жінок. Чи це спосіб купання немовляти та миле щебетання англо-українською мі шаниною чи старомодні погляди Марії на харчування й купання не мовлят? Одне й друге не може ні кого ображувати. Обі вони — Ма рія і Дженні є знамениті представ ниці двох поколінь і двох культур. Одна зовсім цілинна, немов вите сана з одного каменя — Марія. Жінка, що пройшла пів світу і не знайшла в ньому нічого цікавого й вартісного і живе все ще життям свого села з його прикметами й хибами. За що її винуватити? За її селянський консерватизм і не- довіря до чужого світу? Та ж до рослу людину, немов стару дере вину, не пересадиш у новий грунт. Багато давніх емігрантів, що про жили тут і десятки років, не зумі ли злитися з новим світом. То чого вимагати від Марії, що в новому світі жила всього кілька літ? Дженні — це представниця сво го середовища. Молоді, що вже тут народилася і не знає нічого ін шого поза цей світ. Вона на свій лад консервативна і не готова по ступитись 'перед чужим їй світом свекрухи. Погляди Марії видають ся їй пере старілими, бо ж вона почула про плекання немовлят від лікарів і ,,норсок“. Але вона на свій лад також характеристична. Вона мила мати, повна теплих по чувань до своєї дитини. Що вона говорить до неї здрібнілою англо- українською .мішаниною — не ро бить її смішною в наших очах. На впаки, це тільки зворушує нас, їцо шукаємо в тут народжених сентименту до свого. І що дивно го, що воно появляється о Дженні саме тоді, коли вона сповнена по чувань до своєї дитини. Ці два світи, ці два покоління, ці дві культури зударились. Автор, тобто я — спостерігає спосіб, як вони зіткнулись, як вони мішають ся і вирощують нові форми. А чи тач, коли ставить справу однобіч но, тоді бачить усе тільки поло винчасто. Коли стоїть по боці Ма рії і глядить її очима, може бачити те, що й вона у тому житті. Коли ж ■ставить себе в положення Дженні, може глядіти на Марію, як на про. сту, старосвітську жінку, що вно сить із собою тільки старе й від стале. Отже нема вам чого ображува- тись, дорогі читачки! Твір є від- дзеркаленняім життя і показує вам, як що постало і постає. Тут бачи те, як відбувається зустріч двох світів в одній родині. Так якби мі- ніятюра громади. Якби ляборато- рія, в якій випробовують нову мі шанину, щоб побачити, чи вона корисна і які уапіхи матиме на майбутнє. Справа ця нікого зокре ма не торкається. Вона — загаль на. І не вимагайте від автора, щоб писав самі солодощі і не заглиб лювався в проблеми. Відступіть від твору і не шукайте себе в ньому, тільки разом із автором аналізуй те й будуйте. Так будете співтвор цями! Даю вам щире й нічим не під фарбоване життя. Подаю його без сторонньо, не стаючи по одному чи другому боці. Я ані за Марію, ані за Дженні. Я за багатство жит тя і його проблем. Я за нефальшо- вану літературу, де автор має пра во бачити життя і перетворивши його у своєму світі, влити у твір. Я як маляр: розвела фарби і на малювала вам дві жінки так, як вони жили. Жаль, що ви не хочете оцінити моєї праці і що вас не за цікавлює життя цієї сімї. Бо мене воно дуже зацікавило. Мене, що з моєї кімнати нагорі спостеріга ла те життя. І описую його для вас так, як воно пливло там у ма лому домику на одній із бічних вулиць одного міста. Софія Парфанович ІРА МАЛАНЮК У БАЙРОЙТІ Від ряду літ Іра Маланюк бере у- часть у Ваґнерівських виставах у Бай- ройгі. Як співачку Ваґнерівських опер її запрошують і до інших столиць Ев- рапи. Недавно тому вона гостювала у Державній Опері в Парижі, співаючи у „Валькірії" і „Сумерку богів". Видання C оюзу Українок A мерики - перевидано в електронному форматі в 2012 році . A рхів C У A - Ню Йорк , Н . Й . C Ш A.
Page load link
Go to Top