Skip to content
Call Us Today! 212-533-4646 | MON-FRI 12PM - 4PM (EST)
DONATE
SUBSCRIBE
Search for:
About Us
Publications
FAQ
Annual Report 2023
Annual Report 2022
Annual Report 2021
Initiatives
Advocate
Educate
Cultivate
Care
News
Newsletters
Sign Up For Our Newsletter
Join UNWLA
Become a Member
Volunteer With Us
Donate to UNWLA
Members Portal
Calendar
Shop to Support Ukraine
Search for:
Print
Print Page
Download
Download Page
Download Right Page
Open
1
2-3
4-5
6-7
8-9
10-11
12-13
14-15
16-17
18-19
20-21
22-23
24-25
26-27
28-29
30-31
32-33
34-35
36
Із моїх спогадів З родиною Чикаленків ми по знайомились приблизно в 1901 році, коли вони переїхали з Херсонщини до Києва. Ганна Чикаленко була трохи старша від мене і ми дивились на неї, як на дорослу. І я, і брат мій більше зблизилися з молод- ставницю організації, яка бага то тепла і серця вклала в тур боти про долю залишенців... У залі починається потік при вітань, слів щирих і розчуле них... Говорить і пані Лотоцька. Цілі і завдання, поставлені М. Ж. Р. перед світовим жіноц твом. З особливою гіркотою серця підкреслює тяжку долю бездержавної нації. А далі про український жіночий рух, про те з яким трудом доводилося будувати СУА, як у процесі творення жіночої організації гартувався її актив, виростав духово і культурно... Слухаємо із затаєним дихан ням... Слухаємо, як пані Олена, скромно обминаючи свою по стать, говорить нам про все, але не про себе... Однак зі скупих і змістовних слів виростає пе ред нами і вона сама в своїй ді- ловості, в серйозності підходу до речей, в умінні аналізувати явища... Тепер ми бачимо, хто така є Олена Лотоцька, і знаємо, що успіх СУА в Америці — це в значній мірі і її особистий у- спіх, це у великій частині і на слідок її невпинної праці. Дуже влучно настрій присут ніх висловив Ректор УТГІ про фесор др. Петро Савицький. В особі, п. Олени Лотоцької — сказав професор — ми бачимо українку, що пробувши в США десятки років, все таки живе ін тересами України так само пал ко, як і ми, і це опромінює нас оптимізмом і вірою, що ми не переможні, бо народ, який має таких жінок, не може згинути. Пізнім вечором розходилися учасники зустрічі по домівках, несучи в серцях вогник радости від щирої світлої зустрічі. Іванна Чорнобривець. шими дітьми Чикаленків — Вік торією і Левком. По закінченні гімназії Дучинської у Києві Га ля Чикаленко поїхала заграни- цю, а саме до Швайцарії, де вчилася частинно в Женевсько му, а частинно в Льозанському університеті (це було там прий нято, що деяких курсів слуха ли в одному університеті, а де яких у другому). Коли в 1906 р. я скінчила гімназію, то ми всією родиною поїхали на літо до Швайцарії. І тут якраз ми най більше зблизились із Галею Чикаленко. Видно, Галя тужила за рід ним краєм і їй приємно було зустрітися на чужині з україн ською родиною, до того близь кою її родині. Ми оселились у Женеві, де найняли на ті два мі сяці маленький поверховий ді- мок. Там жили і звідтіля роби ли прогульки залізницею і піш ки по Швайцарії. Не було дня, щоб Галя не прийшла до -нас. А для нас це було велике щастя. Вона знайомила нас із швай- царським життям і з усім, що варто було побачити й пізнати. У Женеві жив тоді Кузьма Ляхоцький, старий емігрант із України, бувший друкар, що колись набирав праці Драгома- нова, а й тоді мав невеличку друкарню 3 ним ми теж дуже заприязнились. Часто разом із ним і з Галею врочисто варили український борщ. Оцей “дядь ко Кузьма”, як ми його звали, дуже добре знав дороги в горах і ми часто робили разом про гульки. Іноді ми всі їхали поїз дом до якогось невеликого мі ста. Там моя мати залишалась разом із молодшими братами й батьком, а ми з старшим бра том, Галею і дядьком Кузьмою йшли в гори. Іноді разом із на ми йшов і мій батько і середній брат Володихмир, хлопчик 10-11 років. Але в найдальші подоро жі пішки найчастіше вибира лись ми вчотирьох: дадько Ку зьма, Галя, старший брат і я. Брали наплечники, довгі пали ці з гострими кінцями і йшли. Природа така гарна, краєвиди такі чудові, що хоч скільки йшли, не чули втоми. Часто ро били 40-45 км. в день і не вто млялись. Ночували в малих гір ських готеликах, де діставали козяче молоко, вино, сир, хліб. Зі собою в наплечниках мали чоколяду. Іноді подорожували так цілий тиждень. І ці роскішні враження від чарівних швайцарських гір у мене звязані з спогадами про Галю. Скільки тоді переговори лось! Галя розповідала нам і про гори, і про мистецтво і про літературу, згадувалось і своє рідне, ділились ми спогадами з дитинства і з, ранньої молодо- сти. Галя вміла все так плястич- но представити усе, про що о- повідала, що ми завжди з вели кою цікавістю слухали й пере живали. Пізніше приїздила Ганна Чи каленко на вакації до Києва. Здається останній раз була в 1918 р. Памятаю, як гірко пла кала Галя за моїм братом Во лодимиром, що поліг під Кру- тами. І ми згадували тоді наші спільні прогульки в Альпах, де вона йому, тоді малому хлопце ві, показувала швайцарські краєвиди. Не знаю, чи нам ще доведеть ся побачитись із Ганною Чика- ленко-Келлер. Ми розділені оке аном, а її ще хвороба прику вала до крісла. Але в мене на завжди залишаться найтепліші спогади про неї, що лучаться з тим чудовим швайцарським лі том. Надія Іщук З НАУКОВОГО СВІТУ На засіданні Історичної Секції УВ- АН проф. д-р Наталя Василенко По- лонська виголосила доповідь про во лодаря княжої України Ярослава Му дрого, з нагоди 900-річчя з дня його смерти. НА КОНГРЕСІ ПАКС РОМАНА У складі української делегації на конгрес Пакс Романа у Лісбоні взяла участь проф. Марія Томашівська з Мюнхену. Видання C оюзу Українок A мерики - перевидано в електронному форматі в 2012 році . A рхів C У A - Ню Йорк , Н . Й . C Ш A.
Page load link
Go to Top