Skip to content
Call Us Today! 212-533-4646 | MON-FRI 12PM - 4PM (EST)
DONATE
SUBSCRIBE
Search for:
About Us
Publications
FAQ
Annual Report 2023
Annual Report 2022
Annual Report 2021
Initiatives
Advocate
Educate
Cultivate
Care
News
Newsletters
Sign Up For Our Newsletter
Join UNWLA
Become a Member
Volunteer With Us
Donate to UNWLA
Members Portal
Calendar
Shop to Support Ukraine
Search for:
Print
Print Page
Download
Download Page
Download Right Page
Open
1
2-3
4-5
6-7
8-9
10-11
12-13
14-15
16-17
18-19
20-21
22-23
24-25
26-27
28-29
30-31
32-33
34-35
36
Євгенія Розгін Марія Нелужа Марія із запізненням повер талася додому з гімназії, бо до помагала своїй товаришці зро бити завдання з алгебри. Вона перша учениця в клясі. З усіх дисциплін найбільше любить літературу. Читає книжки не тільки російські, а й українські, що їх отримує від знайомих се мінаристів. Але ці книжки вона старанно ховає від батька, бо він ніколи не дозволив би їй читати українську літературу. Батько москаль, присланий, як чимало й інших учителів, на по чатку XX. віку, з Московщини для русифікаторської роботи, „для обрусєнія края“, як тоді говорилося. Мати камянчанка- українка, але національно сві домою стала тільки тоді, коли діти повиростали й брали у- часть у процесі українського національного відродження. Йдучи повз Пушкінський парк, Марія насолоджується розкішним весіннім повітрям. З парку долітають молоді ве селі голоси. їй хочеться сміяти ся, побігти в парк, на край кру чі й полюбуватися краєвидами над річкою Смотрич. Але вже пізно й на неї чекають. Вона швидко подалася догори Семі нарською вулицею. її маленька постать у брунатній гімназійній уніформі, з русявою косою на плечах, наближалася до Пуш- кінської вулиці, на розі якої під каштаном стоїть семінарист Прокопенко. Марія вранці дістала від ньо го записку, в якій він просив про побачення на четверту го дину, а зараз по шостій. Усмі хаючись вона підійшла до ньо го і не встигла ще нічого ска зати, як Прокопенко почав за кидати її словами як горохом. Розповів, що чекав на неї коло хати, заходив до неї, і тут хо дить уже з годину, але дуже ра дий, що нарешті зустрів її, бо в нього, тобто не в нього, а в Бориса, така важлива справа, що як вона не поможе, то йому хоч із мосту та в Смотрич. Марія усміхається; вона здо гадується, у чохму справа, але мовчить. — Ви знаєте, Марусю, вчора Матвій Петрович поста вив Борисові „кола" — Ну й що ж?, питає Марія, лукаво у- сміхаючись. — Марусю, ви зна єте, у ваших руках його життя, — каже він з такою міною, наче його зуби болять. Марія, поду мавши, кидає: — Попробую, — і запитує про обіцяну книжку Винниченка „Краса й сила". — О, так, він приніс і тримає її в руках, та зовсім забув про неї. Він обіцяє їй дістати Грінченка „Соняшний промінь", поезії Грабовського, і все, що тільки вона скаже. Розмовляючи, вони йдуть у напрямку до Марусиної хати, а за ними, як тінь Гамле- та, йде Борис. Він був знайомий із Марією, але сором не дозво ляє йому підійти до неї. Не до ходячи до будинку, вона роз прощалася, бо побачили в саду Матвія Петровича. ** * Семінарійний учитель М. П. Соколов, Маріїн батько, викла дав грецьку мову в Камянець- Подільській духовній семінарії. Мав власний будинок недалеко від неї. Цього погожого вечора, походжаючи в саду, він вигля дав свою улюблену доню, і її запізнення турбувало його. Ма ючи намір розпитати свою дру жину Ольгу Іларіоновну, чому немає так довго дочки, він по простував до хати і зіткнувся з Марією біля дверей. Соколов поцілував Мурочку, як він її на зивав, а вона, привітавшись, по бігла до своєї кімнати, бо під фартушком у неї заборонена книжка. У своїй кімнаті на стол1 вона побачила великий букет польових квітів. Марія часто отримувала квіти від семінари стів і гімназистів. Побачивши їх, вона забула про книжку й підійшла помилуватися цим даром природи. Вона любила польові квіти більше за горо дові. Ця китиця чомусь нагада ла їй того хлопця, що минулої весни кинувся з кручі. Порину ла в спогади, повиті ніжним смутком. Дзвіночки фіялкові — покора й смуток, задиркува тість у сокирках, маки ■— ра дість, волошки — задума... Во на розгорнула квіти, а там за писка, і в ній одне слово — „Сашко“ Після вечері батько Марії йде спати, а Марія сідає читати но ву книжку. По якомусь часі во на відкладає книжку і, переко навшись, що мама в кухні, про бирається нишком до батькової спальні. Упевнившись, що він спить, бере уніформовий сур дут, дістає з кишені його за писник, знаходить прізвище Бориса, проти якого пишається „кіл“ (найнижча оцінка), допи сує гачок, з кола робить чоти ри, і кладе записник на місце. Повернувшись до своєї кімна ти, вона читає до півночі. Марія це робила вже нераз. Вона знає, що батько не помітить, а хло пець, для якого вона це зро бить, мусить підтягнутися, бо вдруге вона вже не виправить. * * ❖ Закінчивши гімназію з золо тою медаллю, Марія їде до Ки єва. Саме припав початок укра їнської національної революції, і вона починає працювати в од ній з українських установ, що постали з утворенням Цен тральної Ради й Генерального Секретаріяту. Таким чином, во на потрапляє в центр україн ської інтелігенції й тут завер шується її національна свідо мість. Вона заглиблюється в українську літературу. Леся Українка стає її улюбленою письменницею. її незламний дух ,сила слова, що кличе до боротьби — захоплюють Ма рію. Працюючи вона з ентузіяз- мом бере участь в мітінґах і де монстраціях, з піснею на устах: “Не пора, не пора москалеві й ляхові служить “ відважно стає на шлях революційної бо ротьби. В установі вона знайомиться з Тодосем Недужим, вояком
Page load link
Go to Top