Skip to content
Call Us Today! 212-533-4646 | MON-FRI 12PM - 4PM (EST)
DONATE
SUBSCRIBE
Search for:
About Us
Publications
FAQ
Annual Report 2023
Annual Report 2022
Annual Report 2021
Initiatives
Advocate
Educate
Cultivate
Care
News
Newsletters
Sign Up For Our Newsletter
Join UNWLA
Become a Member
Volunteer With Us
Donate to UNWLA
Members Portal
Calendar
Shop to Support Ukraine
Search for:
Print
Print Page
Download
Download Page
Download Right Page
Open
1
2-3
4-5
6-7
8-9
10-11
12-13
14-15
16-17
18-19
20-21
22-23
24-25
26-27
28-29
30-31
32-33
34-35
36
Легенда про святого Миколая Нічого не бракувало малому Миколі — ні гарної одежі, ні смашної їжі. Та він був сиро та, бо рано вмерли йому тато й мама. Хлопчик ріс під опі кою чужих людей. Часто вихо див він на вулицю зі свого гар ного будинку і грався з дітьми. Це були діти вбогих батьків і жили в темних, глиняних хат ках, спали на долівці і нерідко йшли голодні спати. Часто тра плялось, що їх батько не заро бив навіть на шматок хліба для них. Шкодував їх Микола і не знав як їм допомогти. Був у Миколи старий вчи тель, що вчив його молитися, -читати і писати. Одного разу читав він разом із вчителем св. Письмо. „Коли ти робиш до бро, то нехай твоя правиця не відає, що робить лівиця...” Микола замислився. — Як це розуміти? — спитався вчителя. — Коли робиш добре друго му, то не треба про це нікому оповідати. Краще не хвалитись своїми добрими вчинками. Це було пізньої осени. Мико ла знав, що багато діток в його околиці сидять у голоді й хо лоді. Он родина старого Олек сандра. Мати лежить хвора, у Петруся нема постільців, а сьо годні рано він бачив, як мала Софійка збирала на дорозі ло маччя, бо не було чим затопити в печі. Ввечорі Микола тихесенько, щоб слуги не бачили, побіг до комори, набрав у торбинку му ки, налив пляшечку олії, набрав повні кишені яблук та сухих слив, у дровянику набрав кіль ка товстих полін, а у своїй скрині відшукав пару теплих панчіх та нові постільці. Все це склав у велику торбу і схо вав під своє ліжко. Я закричала: „Віддайте мені ведмедика! Це мій ведмедик, я його загубила” Тут я прокину лась. Стало мені легше, що мій ведмедик був у такій пошані. Від мами я дістала другого вед медика, а я все за першим жа лувала. З Сірком більше не сан- кувалась. Записав Вуйко Квак Коли прийшла йому пора йти спати, він попрощався зі своєю старою нянею Аникією і вдав, що засинає. Перехрестила Ани- кія (Миколу, причинила двері та й пішла у свою кімнату. Ти хенько як Мишка вислизнув Микола з ліжка. Накинув на себе кирею, взяв торбу з хар чами і підійшов до хатини ста рого Олександра. Прокрався до порога, поло жив торбину та й побіг назад. Ніхто не побачив, як Микола повернувся. Всі спали. Вранці старий Олександер знайшов торбу коло свого порога і не міг натішитись дарунками. Хто це міг зробити і кому дякува ти, не знав. З того часу Микола часто ро бив такі дарунки бідним у своїй околиці. Люди молили Бога за невідомого, що допомагає їм, а ніхто не догадувався, що то був Микола. Миколині слуги стали помічати, що зникають харчі, одежа та паливо з комор і стали пильнувати Миколино- го добра. Одного разу, коли Микола тільки нагрузив торбу та вийшов зі свого подвіря, старий слуга наздогнав його, бо думав, що то злодій. І так стало відомо, що вже кілька мі сяців допомагає Микола бід ним. Минули роки, виріс Микола, вивчився і не хотів зберігати свого майна. Віддав усе бідним людям, сам став священиком і скрізь чинив тільки добро. За це Господь дав йому силу тво рити все більше і більше до бра. Він лікував хворих, допо магав вязням. Всі знали й лю били Миколу, а коли він вмер, то причислили його до святих. З того часу всі згадують св. Миколу, свято його відносять до зимового місяця грудня та в честь його в цей день роб лять дарунки. І то роблять їх так, як колись Микола складав дарунки бідному Олександрові. Дивиться з неба св. Микола на людей і серце його радіє, як і тоді, коли він ще жив на зем лі. Коли хтось хоче дістати по даруночок і своїм поведенням заслужив на те, то може помо литись до св. Миколи, а він на певне послухає і передасть це прохання родичам чи друзям того, хто просить. А вони це звичайно виконають, але так, як і св. Микола — покладуть даруночок так, щоб ніхто не бачив. А десь далеко в небі в ту ніч ви почуєте срібні дзвіноч ки: на санчатах їде св. Микола і заглядає в кожне віконечко, чи не забули дати подарунку всім його любим діточкам! А як забули, то нагадує їх роди чам. Але ніхто, ніхто не пови нен бачити, як ці дарунки готу ються. їдуть санчата поміж зірочка ми, переїжджають із хмарки на хмарку, дзвоники ніжно дзво нять, а старий місяць весело посміхається. Він знає, що в цю ніч всі мусять бути щасли ві! І ті, що роблять подарунки і ті, кому їх роблять. Бо най більше щастя в житті — це ро бити добро. Ніна Наркевич СВЯТИЙ МИКОЛАЙ ЇДЕ... В небі метушня і рух, Янголята працю мають: Білий тріпають кожух Для Святого Миколая. Інші лагодять санки, Навантажують в них дари, Запрягають два шпаки, Розсувають сиві хмари. Сів вже в санки Миколай, В мітрі й теплих рукавицях. — „Гей, янголе, поганяй, Щоб на землю не спізнитись!" Сріблом сяє з небя путь, Мигають зірки мов іск~и. Коні вихром так женуть — Ще бистріше шлеться вістк.... Вістка чемним діточкам, Що ждуть гостя нетерпляче: гДіти, радість лине вам! — Хто нечемний був— хай плаче!“ Я. Вільшенко Видання C оюзу Українок A мерики - перевидано в електронному форматі в 2012 році . A рхів C У A - Ню Йорк , Н . Й . C Ш A.
Page load link
Go to Top