Skip to content
Call Us Today! 212-533-4646 | MON-FRI 12PM - 4PM (EST)
DONATE
SUBSCRIBE
Search for:
About Us
Publications
FAQ
Annual Report 2023
Annual Report 2022
Annual Report 2021
Initiatives
Advocate
Educate
Cultivate
Care
News
Newsletters
Sign Up For Our Newsletter
Join UNWLA
Become a Member
Volunteer With Us
Donate to UNWLA
Members Portal
Calendar
Shop to Support Ukraine
Search for:
Print
Print Page
Download
Download Page
Download Right Page
Open
1
2-3
4-5
6-7
8-9
10-11
12-13
14-15
16-17
18-19
20-21
22-23
24-25
26-27
28-29
30-31
32-33
34-35
36
Пригода з ведмедиком На краю підгірського села Старява — стоїть хатка. В тій хатці жила дівчинка (Наталоч ка. Вона дуже любила своє у- країнське село, гори що вкриті високими смереками і ялицями, річку, що перепливає через се ло, стареньку церковцю і ті ха тинки, в яких живуть наші у- країнські селяни-хлібороби. За^оаз та дівчи^ка-пляттунка живе в Америці й хоч їй жи веться дуже добре, але вона ніколи не забуває, що вона у- коаїнка і походить із того лю бого села, де народилась, де жили її батьки і де сталася та пригода з ведмедиком, яку мені оповіла. — В день св. Миколая мама подарувала мені (тоді я була ще новачкою") ведмедика. Ох, який же він був гарний! Най- коащий зі всіх ведмедиків. Мав темне волосячко, чорні очка і міг рухати руками й ногами. Я з ним не розлучалась. Як лягала спати, укладала його коло себе в ліжечко. Під Різдво, в саме навечеря, випав добрий сніжок. Мама ка же: — Піди Наталочко, посан- куйся, до вечері ще далеко, тре ба чекати, аж зірка на небі зя- виться. Я взяла саночки, положила ведмедика, накрила його ков- деркою і пішла на прогулянку, зразу за хатою, на горбок. За мною побіг наш великий пес Сірко. Я вожу ведмедика, а він бігає коло мене. Певно йому стало жаль, що я сама тягну саночки, тулиться до ме не, гавкає, наче каже мені: ,,Слухай Наталочко! Ти привя- жи шнурки від саночок до мого нашийника, а сама сідай і я по везу тебе й ведмедика” Таке мені прийшло до го лови. Я це радо зробила. Дя кую Сіркові, що такий добрий. Сіла в саночки, а ведмедика тримаю на руках. Сірко тягне саночки. От як гарно було! Чу дова забава! Виїхали ми на горбок, а Сір ко побачив, як вискочив з-під корчика зайчик. Забув Сірко і про мене і про ведмедика, шарпнув саночки і погнався за куцохвостим. Ведмедик впав на сніг, а я сама ледви вдержала ся на саночках. Зайчик втікає, а Сірко за ним. Я плачу з жалю за ведмедиком, а Сіркові вед медик не в голові. Заїхали ми аж до лісу. Зайчик десь схо вався. Сіркові стало соромно, що такий немудрий. Взяла я саночки і пішла додому. Гірко плачу, оповідаючи мамі пригоду і на Сірка нарікаю, а він ліг під столом і нічим не журиться. Всі ми ходили шу кати загубленого ведмедика й не знайшли. Мама обіцяла ку пити 'нового, іце кращого. А я все плакала і так з жалю і пла чу й заснула. І сниться мені, що з лісу ви йшов старий ведмідь Бурмило зі своєю панею. Пані Бурмили- ха була з кошиком. Вони хо дили до дубового ліску по жо луді й несли їх до хати на Свя ту Вечерю. „Гей! Старенька, що я бачу? Дивись, он на дорозі малень кий ведмедик лежить. Ходімо скорше” Підійшли. Дивляться, дійсно ведмедик, зовсім подібний до них, лише дуже маленький. Во ни взяли того ведмедика і не суть до своєї хатинки, внукам подарунок на Різдво. Під хатинкою внучата бав ляться. Побачили, як дідо Бур мило в руках маленького вед медика несе. Втішилися. Біжать на зустріч. На Свят-Вечір засіла за стіл вся ведмежа родина. На голов ному місці старий дідо Бурми ло, коло нього дружина — Бур- милиха, а далі їх син Ведмідь з дітьми. На окремому місці по садили мого ведмедикал коло нього таріль і ложку положи ли. Мама Ведмедиха 12 страв подавала. Всі раді були малому гостю, моєму ведмедику.
Page load link
Go to Top