Skip to content
Call Us Today! 212-533-4646 | MON-FRI 12PM - 4PM (EST)
DONATE
SUBSCRIBE
Search for:
About Us
Publications
FAQ
Annual Report 2023
Annual Report 2022
Annual Report 2021
Initiatives
Advocate
Educate
Cultivate
Care
News
Newsletters
Sign Up For Our Newsletter
Join UNWLA
Become a Member
Volunteer With Us
Donate to UNWLA
Members Portal
Calendar
Shop to Support Ukraine
Search for:
Print
Print Page
Download
Download Page
Download Right Page
Open
1
2-3
4-5
6-7
8-9
10-11
12-13
14-15
16-17
18-19
20-21
22-23
24-25
26-27
28-29
30-31
32-33
34-35
36
Такі бувають будні Авторка Орлин скінчила чи тати свою новелю. Слухачі за ворушились. Вірно! Треба ска зати, що це була найкраща річ із цілого авторського вечора. З першого ряду встав панок у ясно-сірому вбранні, квапно пі дійшов до авторки й прямісінь ко та доволі голосно поцілував її у руку. — Шановна пані Орелець, ваша новеля чудесна-чудесна! — Я не Орелець, — завва жила авторка. — Моє псевдо Орлин. — О, о! Вибачте!.. Анничка Яворів сиділа теж у першому ряді з чоловіком. Во на добре бачила й чула цей „ін цидент". Вона й пана в сірому знала. — От і втяв пан Моргач! — шепнула своєму чоловікові. Як це йому Орелець привиді лась? Скажи, Пундику, як вона виглядає, ота Орелець? Приви джається й там, де її немає. Ку ди не повернешся, всюди по чуєш про неї! — Сіра еміненція, — відпо вів Яворів своїй жінці. — Що, якась сіра мара чи привид? Боже мені прости! — Ні, — скривив носа Яво рів, запалив цигарку і прижму рив одне око, наче від диму. — Балакаєш немов „бабка Гапка“! Балачка урвалася. Ще раз по чала на ту саму тему сама Ан ничка, як вертались додому. — Ніби вже все що вартісні- ше мусить обовязково походи ти від Орелець? Де ж вона кру титься, що ніде її не видно, а всюди про неї мова? Яворів слухав свою дружину. Не відповідав. Йому думалося щось, але це не було для вуха Аннички. Хіба їй можна щоне- будь сказати? Сама тема драз- нить її. Минали тижні. Анничка при забула цю справу. Аж ось на спів лист. На зворотній: Мотря Орелець. — Ага! — подумала Аннич ка. — Побачимо, хто вона така. (На тлі українського будня зустрілись дві жінки. Мотря елегантна з дотепом на устах, з намаганням збагнути все, що діється кругом неї. Анничка не дбайливо вдягнена, що живе тільки у своїх чотирьох стінах). Мотря приїхала під вечір. — Це ви, Мотря Орелець? Я уявляла собі вас із вашого листа, як поважну матрону. (О- бидві в одному -віці). — Матрона? Я є нею! Анничка зовсім ніби не помі тила, яку неладність сама ска зала. — Ви ж не старші за мене! А дух вашого листа був такий по важний! Я така рада, що ви зай шли. Почала точитись легка ба лачка. Мотря вправно вела нею. При цьому її обличчя зовсім вкладалось у зміст її слів. Яка артистка! — подумала Анничка. Настав час прощання. Мотря: — Дуже мені приємно, що вдалося розчарувати вас. Це відносно тієї матрони. Не ду маєте, що це могло б повтори тися в майбутньому? — О, ні! — відповіла Аннич ка. — Тепер я вже бачила вас і здається мені, що й пізнала. Небагато днів проминуло, як Мотря несподівано зайшла до Яворових. Анничка заметуши лась. ^ — Ох, чому ви не прийшли на наше свято? Я такий чудо- Докія Гуменна серед членок радієвої колегії 22 Відділу СУА в Шикаґо. Зліва до права: пп. Анна Ганкевич, Докія Гуменна, Юлія Назаревич, у другому ряді стоїть п. Уляна Терлецька. — Світлину виконав безкорисно п. Михайло Дарко- вич, власник фотографічного заведення в Шикаґо.
Page load link
Go to Top